ФІЛОСОФСЬКІ  НАУКИ
УДК  1:740.36	

Оксана Попова		 
канд. філос. наук.,
доцент кафедри
 соціально-гуманітарних
Дисциплін НУФВСУ

Наталія Соколова 
канд. істор. наук.,
доцент кафедри
 соціально-гуманітарних
дисциплін НУФВСУ

(Київ, Україна)

УКРАЇНСЬКА ЕЛІТА ПЕРЕД ЗАГРОЗОЮ ГЛОБАЛЬНИХ ВИКЛИКІВ
Анотація
Розкриваються виклики та формулюються завдання, що стоять перед українською елітою на сучасному етапі. Тільки еліта, що усвідомлює відповідальність перед суспільством, здатна врятувати та очолити народ України в умовах глобальних трансформацій.
Ключові слова: еліта, глобальні трансформації, меритократія, відповідальність

Annotation

Are emphasized the problems of challenges and challenges facing the modern Ukrainian elite. Only an elite that is aware of responsibility before the society is able to save and lead the people of Ukraine in conditions of global transformations
Key words: еlіte, meritocracy, aksiology vector, responsibility

Більше чверті століття своєї незалежності Україна зустріла на порозі досить глибокої кризи. 
Сьогодні перед політичною та культурною елітою України гостро постає питання: чи здатна вона акумулювати контент розуміння того, що потрібно для щастя, гармонії та розвитку власного народу.
В умовах трансформаційного постіндустріального суспільства пошук консенсусу і компромісу є чи не найголовнішою умовою гармонійного існування та розвитку.   Г.Йонас вважає, що «найчастіше ліберальні системи сформовані на засадах компромісу (це зумовлено самою їхньою природою), оскільки вони повинні балансувати між внутрішньою загрозою аномії та зовнішньою небезпекою зарадити труднощам, вдаючись до насильства (егалітарного чи ні)» [Йонас Г. Принцип відповідальності, Пер. З нім. Київ: Лібра, - 400 с. - С.263] Першим обов’язком кращих представників суспільства, політичної державницької та культурно-національної еліти є прагнення до збереження соціального компромісу.

Г.Йонас вважає, що у політичного лідера, а саме ця соціальна роль нас цікавить у першу чергу, є особлива «дитяча» віра «в тому, що предмет спільного блага не просто «робляться самі», «приходять самі по собі», а потребують компетентного керівництва і вирішень» [3, С.161]. Це на думку Г.Йонаса має як позитивні, так і негативні ознаки. Еліта має бути зацікавленою у створенні людського суспільства, а не механістичної організації солідарності, за виразом Е.Дюркгайма. Кращі мислителі просто зобов’язані системно бачити проблеми суспільства, передбачати та попереджувати виникнення негативних проявів життя соціуму.
Вважається, що розвиток сучасного суспільства  неможливий без декларування, захисту та розвитку принципу свободи як у соціально-культурній, так і політико-економічній сферах життя суспільства. Сто років тому російський філософ М.Бердяєв говорив про занепад у суспільстві принципу свободи через занепад ідеалів демократії та лібералізму, компрометації формальної парламентської демократії. Мислитель наполягав, що демократія неспроможна реформувати суспільство: «Свобода у житті соціальному, політичному і навіть культурному набридла, у неї перестають вірити… Свобода економічна – виявилась знущанням над реальною свободою індивіда… Свобода забрехалась, перетворила на консервативний принцип, який часто приховує поневолення індивіда» [1,  с.329 - 330]
Ф.Ніцше стверджував, що вищий клас формує мораль «переваги», що «виростає із торжествуючого самоствердження». Сучасний стан суспільства нагально вимагає нової філософії та нової моралі. Це має бути мораль самозречення, мораль кращих, здатних на ефективну інноваційну дію, що відкриває нові можливості для розвитку суспільства, а не створює нові проблеми, які називаються реформами.

Українська інтелігенція, як складова вітчизняної еліти, неодноразово викликала критику кращих її ж представників. Так, Б.Грінченко називає «перевертами» представників харківської освіченої української спільноти ХІХ століття, які пропагували російську мову, літературу, культуру взагалі: «Москалізаторами у нас бувають і найгидкіші обскуранти і найрадикальніші радикали… Перші обмосковлюють нас во ім’я «єдінава нєдєлімава русскава народа» [Б.Грінченко. С.38]

У вітчизняному політико-ідеологічному просторі загальновизнано, що державницька політична еліта не може не бути по-справжньому національно-патріотичною. Ю.Габермас впевнений, що «демократія може існувати лише у вигляді національної демократії, тому що «самість» народного самоуправління вбачається як дієздатний макросуб’єкт, і етнічна нація виявляється, очевидно, прийнятною величиною, щоб зайняти місце такого поняття: вона підводиться під державну організацію в якості її нібито природного субстрату» [2, с.196] Але, на думку вченого, «як правило, національні держави не розвиваються мирним шляхом з окремих, проживаючих ізольовано, етносів, але охоплюють і сусідні регіони, племена, субкультури, мовні та релігійні  спільноти», а «формування національної держави, що проходило під знаком етнонаціоналізму, майже завжди супроводжувалось кривавими ритуалами очищення і піддавало черговим репресіям усе нові меншини» [2, С.249]. І тут саме роль політичної верхівки-еліти і вбачається найбільш значущою, саме освічений політичний клас має забезпечити ефективне та безперебійне функціонування державних інституцій: «Адже формально коректні рішення більшості, в яких відбиваються лише занепокоєння своїм статусом та рефлекси самоствердження середнього прошарку, що відчуває загрозу падіння, підривають легітимність процедур та інститутів. На цьому шляху втрачається справжнє на, дбання національної держави, яка змогла об’єднати  своє населення шляхом його залучення до демократичного процесу» [2, с.223].

Критикуючи західний капіталістичний світ, Е.Фромм зазначає: «Для духу сучасного ділового суспільства вельми характерним є те, що шанси людства на порятунок оцінюються з погляду бізнесу, а не з погляду людського життя» [Е.Фромм Мати чи бути?»: пер. з англ.  / Е.Фромм. – К.: Укр. Письменник, 2010. – 222 с. - С.209] Мислитель вважає, що технократичний постмодерний підхід «не вирізняється мудрістю», згідно з ним «нема нічого небезпечного в тому, що ми поглинуті роботою чи розвагами, позбавлені почуттів тощо, і якщо це є технократичний фашизм, то, зрештою, він не такий уже й поганий» [Там само, С.209].

Сучасна політична еліта формується у комунікативному просторі демократичної держави, серцевиною якого має бути позбавлення громадян примусу та насильства, сфера громадянського суспільства, «яке структурується з допомогою принципу розумної розмови», це сфера «взаємодії рівних громадян, котрі, покладаючись на силу кращого, переконливішого аргументу, комунікативно виробляють рішення  щодо свого співжиття» [2, с.374-376].
Формування та функціонування еліти відбувається у тому комунікативному дискурсі, що спрямований на максимальну ефективність, тобто реалізації консенсусу, «який досягається публічно та спільно» [2, с.129].
Звертаючись до особливостей епохи постмодерну, до її рефлексії у творчості ж.Дерріди, М.Фуко, Ж.-О.Ліотара та інших, дослідниця соціальної моралі М.Рогожа пише: «Лише освічені кола, більше того, найосвіченіші представники освічених кіл (тобто інтелектуальна еліта) можуть рухатися у ціннісному просторі постмодерну, здійснювати дрейф від тотальної самотності до випадкової зустрічі з Іншим, впадати у відчай, іронізувати, «грати на ногах випадковості» тощо. Опинилися вони у цьому просторі також випадково, чи то в силу індивідуально отриманих знань, чи в силу специфіки професії, у відповідності з якою індивід долучається до культури “пост-“»  [5, с.171].

Українська еліта у різні часи страждала від надмірного марнославства окремих своїх представників, що вело до роз’єднання у найвідповідальніші моменти і не сприяло спільному вирішенню доленосних державницьких питань. Сумнозвісне «два українці – три гетьмани» неодноразово трагічно проявлялось в історії України.
Одна з чи не найбільш загальновизнаних, сумнозвісних та небезпечних вад української політичної еліти – це відсутність єдності. Еліта має вирощувати в собі таку рису та людську якість, про яку пише громадський діяч, політик та митець В.Винниченко 3 вересня 1932 р.: «Відповідальність – один  із найдужчих виявів соціального інстинкту. Люди на все своє життя мають бути перед ким-небудь чи перед чим-небудь відповідальні: чи перед батьками, чи перед громадянами, чи перед богом, чи перед батьківщиною, чи перед собою» [6, с.174].

Еліта, що сама ні на що не здатна, звинувачує народ в тому, що він не правильно голосує, не правильно обирає, не правильно поводиться, не тому навчений.

Якби наша еліта сумлінно читала такий твір як «Шлях смертохристів» Ю.Щербака,  або цікавилася б творчістю Остапа Кривдика який, ще у 2007 році, задовго до трагічних подій 2014, писав, що не вірить в те, що російська влада щиро й однозначно визнала Україну незалежною, а її територію суверенною та неподільною: «Вони 16 років не можуть демаркувати державний кордон і раз за разом декларують Крим частиною Росії. Вони шантажують нас газом, демонструючи новорічний закручений краник усьому світу. Вони не терплять альтернативної української історії та її героїв, яких їм хочеться «узгодити» геть зі шкільних програм. Вони втручаються в українське політичне життя – через проросійських політиків і через агресивні коментарі у своїх медіа.» [4, с.125]

	Вочевидь народу, що здатен вибороти власну незалежність, не потрібна еліта, що перша за все опікується власними потребами, ніж загальносуспільними. Ті, хто за допомогою корупції чи революційних подій «випхалися» нагору, осідлавши усілякі фонди, використовуючи спекулятивні оборудки та зневажливо ставлячись до «пересічних людей»,  прагнуть оптимізувати державний бюджет за рахунок потреб народу – його медичного забезпечення, якості освіти, вирішення нагальних проблем, вдаючись до обнуління соціальних функцій держави. При цьому такі «політичні лідери» не забувають нарощувати власні статки за рахунок бюджету, призначаючи собі  неадекватні їхній ефективності заробітну платню та виписуючи непомірні преміальні.
	Сучасній українській інтелектуальній еліті не вистачає усвідомлення того, що ж насправді є головним у процесі реформування вітчизняної соціально-економічної системи. Говорячи про відмежування державного апарата від суспільства, Ю.Габермас зазначає: «Не демократичне самовизначення ліберальних громадян становить центр тяжіння ліберальної моделі, а здійснюване правовою державою нормування економічного співтовариства, яке повинно задоволенням очікувань приватного успіху з боку зайнятих у виробництві громадян забезпечувати неполітично збагнене спільне благо» [2, с.349]
Постає питання, чи здатний освічений прошарок українського соціуму вивчити досвід інших держав та народів задля ефективного використання та вітчизняних теренах. Сьогодні українське суспільство особливо потребує формування ідеологем та парадигм успішності, опертя на аксіологію гуманізму. В таких умовах політична еліта має почати нарешті працювати на власну державу, використовувати власні можливості і ресурси задля спільного блага. 
Доля нашої країни, її державотворення ускладнюється її різноманітністю, поліетнічністю, історично та геополітично обумовленою розірваністю між Сходом і Заходом. 
У традиціях та ментальності народу, на жаль, повсякчас стикаємось з пануванням феодально-середньовічних звичок та прийомів спілкування. 
Фінансово-політична еліта в усі часи прагнула і прагне грати роль сірих кардиналів, а поперед себе висувати слухняних маріонеток для відволікання уваги та «навішування локшини». 
Саме еліта інтелекту, освіти може і повинна допомоги суспільству звільнитися від фейкових та ворожих навіювань

Відомий журналіст та маркетолог В.Прімост у своїй роботі «Україна на межі» висловлює цілий ряд цікавих думок, а саме, що Україна не має стратегічно мислячої еліти, що вона – це вічне джерело рабів, що українська ментальність селянська, «хліборобська», тобто рабства, український народ страждає синдромом жертви

Аналіз висловлювань політиків, політичних експертів та громадянських авторитетів-інтелектуалів у парламенті, під час численних телевізійних шоу та у соціальних мережах показує, що вітчизняній еліті не вистачає концептуальності та стратегічного мислення, через що майбутнє України вбачається досить туманним.
Загрозливо виглядає тактика змови економічних та політичних еліт перед необхідністю відповідати та звітувати перед народом. Суспільство мало б навчитися протистояти прагненню деяких представників так званої «еліти» привчити народ до брехні та напів-брехні, що є одним з базових елементів соціальної маніпуляції. 
Українське суспільство усе більше скидається на таке, що не помічає власного поступу до прірви, а тому приречене впасти в неї. Сьогодні Україна «регресує економічно до ситуації колоніального типу» [Е.Райнерт «Як багаті країни…», С.247] Е.Райнерт вважає, що формулою будівництва сильної національної держави полягає в «індустріалізації, великих інвестиціях в інфраструктуру й запровадженні   вільної торгівлі в межах національних кордонів» і «тільки реалізувавши цей етап», можна «братися до наступних широких регіональних заходів»  [Е.Райнерт «Як багаті країни…», С.355]. 
Треба підкреслити, що не має майбутнього та країна, де еліта заробляє, обкрадаючи власний народ.
Відомий журналіст В.Портніков вважає, що «український народ – це народ, який здатен посилити власне єднання через силові провокації ворожих сил». Дійсно, ми добре знаємо, який важкий, багатостраждальний та мученицький шлях пройшла вітчизняна еліта у борні за національну державність. Тим більша і значуща її, еліти, відповідальність за подальшу долю Держави. Чи здатна українська еліта забезпечити справжні демократичні вибори, чи вони «стають дражливою «мильною оперою», де на карту поставлено надії і сподівання кандидатів, а не політичні проблеми» [Е.Фромм Мати чи бути?»: пер. з англ.  / Е.Фромм. – К.: Укр. Письменник, 2010, С. 195]

Окреслюючи риси «нового суспільства», що прийде на зміну несправедливому, на думку ученого, капіталізму, Е.Фромм підкреслював, що для запобігання світової катастрофи, треба зібрати групу «справжніх спеціалістів», «що мають не лише блискучий інтелект, а й чуйне людське серце, яке спонукає їх перейматися пошуками оптимального рішення» [Е.Фромм Мати чи бути?»: пер. з англ.  / Е.Фромм. – К.: Укр. Письменник, 2010, С. 201]

 Підсумовуючи, окреслимо першочергові завдання, що їх має зреалізувати вищий прошарок суспільства:
-	Принциповою є необхідність осягнення межі між добром і злом; 
-	Не загубити тієї моралі, яка формує справжнє людське суспільство;
-	одна з основних функцій еліти є функція запобігання загрозам руйнування країни, як зовнішнім, так і внутрішнім,
-	сприяти перетворенню власної країни на інвестиційно привабливу зону
-	справжня національно відповідальна еліта має забезпечити принадність країни для інвестицій, перетворити її на «клондайк» економічного розвитку;
-	слід повсякчас підтримувати прагнення досягти найвищих європейських рівнів розвитку;
-	важливо не загубити себе у сучасній невизначеності та розмитості аксіологічних векторів та просторів;
-	навчитись бачити та оспівувати справжніх героїв, але вчасно дистанціюватися від антигероїв;
-	може звучати дивно, але саме зараз загроза геноциду народу знову постала особливо гостро, адже сьогодні через недолугу економічну політику нашу державу залишають найактивніші та найбільш креативні представники української нації, і це в той ас, коли народжуваність досягла найнижчого рівня за останні десятиліття;
-	для українського суспільства важливо на пріоритетне місце поставити проблему адаптації молоді до умов життя у суспільстві;
-	політична та інтелектуальна еліта просто зобов’язана працювати над тим, щоб уникати радикальних дій та небезпечних для мирного розвитку сценаріїв;
-	ні в якому разі не «будувати повітряних замків», формувати в собі мужність, стійкість та відсутність страху перед відповідальністю;
-	реалізація жодної з проблем неможлива без дотримування принципів та механізмів права;
-	неможливо бути елітою, не створюючи стратегію розвитку суспільства;
-	елітою ми мусимо називати тільки представників «меритократії», тобто, еліти заслуг, людей, що творять добро і прогрес для суспільства і ставлять свою творчість не службу суспільному поступу. 

ДЖЕРЕЛА ТА ЛІТЕРАТУРА:

1. Н.Бердяев Философия свободного духа. /Бердяев Н.– М., 1994. – С329
2. Габермас Ю.«Залучення іншого» / Ю.Габермас, Пер. З нім.. Львів: Астролябія, 2006. – 416 с.
3. Грінченко Б., М.Драгоманов Діалоги про українську національну справу / Б.Грінченко, М.Драгоманов, - К.: Інститут української археографії, - 286 с.
4. Йонас Г. Принцип відповідальності / Г.Йонас, Пер. З нім. Київ: Лібра, - 400 с.
5. Кривник О.«Ужоси» українізації: Статті» /О.Кривник, К.: «Смолоскип», 2012 – 352 с.
6. Райнерт Е.«Як багаті країни забагатіли… і чому бідні країни лишаються бідними» / Е.Райнерт: Пер. З англ. - К.: Темпора, 2014. – 444 с.
7. Рогожа М.М. Соціальна мораль: колізії мінімалізму. Монографія / М.М.Рогожп, -  К.: Вид. ПАРАПАН, 2009. – 216 с.
8. Сиваченко Г. Пророк не своєї вітчизни. Експатріанський «метароман» Володимира Винниченка: текст і контекст / Г.Сиваченко, – К.:Альтернатива. – 2003. – 280 с.
9.Е.Фромм Мати чи бути?»: пер. з англ.  / Е.Фромм. – К.: Укр. Письменник, 2010. – 222 с.

Відомості про авторів
Попова Оксана Борисівна – кандидат філософських наук, доцент кафедри соціально-гуманітарних дисциплін Національного університету фізичного виховання і спорту України; тел. 0989360427; popovaob9@gmail.com; 
Соколова Наталія Дмитрівна – кандидат історичних наук, доцент кафедри соціально-гуманітарних дисциплін НУФВСУ; тел. 0673865792; kafedra211@ukr.net